Мозазавр
Мозазавр | ||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() | ||||||||||||||||
Біологічна класифікація | ||||||||||||||||
| ||||||||||||||||
Синоніми | ||||||||||||||||
Batrachiosaurus Amphekepubis | ||||||||||||||||
Посилання
| ||||||||||||||||
|
Мозазавр (Mosasaurus) — рід вимерлих плазунів підродини Мозазаврові родини Мозазаври підряду ящірок. Мало 10 видів. Мешкали під час Пізньої Крейди (Маастрихтський ярус) — 70—65 млн років тому. Вперше рештки було знайдено у 1764 році поблизу річки Маас. Звідси походить й назва цих тварин — латиною Mosa значить Маас, а sauros грецькою значить ящірка.
Загальна довжина представників цього роду коливалася від 10 до 17,5 м. За зовнішнім виглядом були схожі на суміш риби (або кита) з крокодилом. Череп був клиноподібний, масивний, морда й паща дуже витягнуті. На кожній щелепі малося зчленування, що дозволяло розширювати пащу, засіяну гострими зубами. Тулуб був кремезний. Замість лап були незвичайні, широко розставлені ластоподібні плавці, що складалися з великої кількості фаланг. У цієї тварини був сплющений у вертикальному розрізі хвіст.
Увесь час перебували у воді, занурюючись на значну глибину. Живилися рибою, головоногими молюсками, черепахами, амонітами.
Мозазаври прийшли на зміну вимерлим іхтіозаврам, стали найбільшими морськими плазунами Пізньої крейди. Викопні рештки знайдені: Європа (Голландія, Бельгія), Північна Америка (Техас, Південна Дакота, Колумбія).[1]
- Mosasaurus hoffmannii
- Mosasaurus beaugei
- Mosasaurus dekayi
- Mosasaurus iembeensis
- Mosasaurus lemonnieri
- Mosasaurus m
- Mosasaurus missouriensis
- Mosasaurus maximiliani
- Mosasaurus maximus
- ↑ В Колумбии нашли трехметровый скелет мозазавра. Архів оригіналу за 22 лютого 2015. Процитовано 22 лютого 2015.
- Richard Ellis Sea Dragons: Predators of the Prehistoric Oceans. University Press of Kansas, 2003, ISBN 0-7006-1269-6
- Mulder, E.W.A. (1999). Transatlantic latest Cretaceous mosasaurs (Reptilia, Lacertilia) from the Maastrichtian type area and New Jersey. Geologie en Mijnbouw 78: 281–300