Lewisit
Lewisit | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Systematisk navn | |||
2-chloroethenyldichloroarsine | |||
Identifikatorer | |||
CAS-nummer | |||
SMILES | Cl[As](Cl)\C=C\Cl | ||
Kjemiske egenskaper | |||
Formel | C2H2AsCl3 | ||
Molar masse | 207.32 g/mol | ||
Tetthet | 1890 kg/m3 | ||
Smeltepunkt | −18 °C | ||
Kokepunkt | 190 °C | ||
Damptrykk | 0,35 mmHg (47 Pa) | ||
Farer | |||
Hovedfarer | Svært giftig i gassform | ||
NFPA-H | 4 | ||
NFPA-F | 1 | ||
NFPA-R | 1 |
Lewisit, diklor-2-klorvinylarsin, er en gift i gassform som brukes i kjemisk krigføring. Stoffet opptrer som en lysegul væske.
Lewisit er også betegnelsen på et mineral med formelen (CaSb3 )2(Sb5 Ti4 Fe3 )2O6(OH).
Verdens største lager av lewisit i dag er på 6000 tonn og finnes i byen Kambarka i republikken Udmurtien i Russland. Etter den andre verdenskrig er det beregnet at de allierte har dumpet rundt 300 000 tonn lewisit i havet.
Navnet kommer fra den amerikanske kjemikeren og soldaten W. Lee Lewis (1878–1943). I 1918 fant han forskningsoppgaven til Julius Arthur Nieuwland ved Maloney Hall, et kjemisk laboratorium ved The Catholic University of America i Washington D.C. hvor Nieuwland beskrev syntesen ved å la arsenikktriklorid reagere med acetylen i nærvær av en aluminiumkloridkatalysator.[1]
Det ble utviklet som et hemmelig våpen ved Nilo Park i Ohio. Det ble ikke brukt under første verdenskrig, men ble eksperimentert med på 1920-tallet som «Dødens dugg».[2]
Lewisit virker hud- og vevskadende og er på grunn av sitt arsenikkinnhold, allmengiftig. Som motgift brukes dimercaprol («British Anti Lewisite» BAL).
Referanser
[rediger | rediger kilde]- ^ Vilensky, Joel A. (2005). Dew of Death The story of Lewisite, America's World War I Weapon of Mass Destruction. Indiana University Press. s. 4. ISBN 0253346126. Besøkt 15. juni 2012.
- ^ Domingo Tabangcura, Jr. & G. Patrick Daubert, MD.: British anti-Lewisite Development Molecule of the Month, University of Bristol School of Chemistry